VÄHKIDEST
Rohelised, pikad-pikad juuksed.
Suured rinnad.
Nad kammivad mu juukseid ja ütlevad: "Kui ujud siin, kõditan, vean põhjamudasse."
Teie minge, kuidagi otsin riided ülesse.
Kui juhatate mind linnuparve juurde, kust mul on võimalik kaugele vaadata.
Oh, kallid päevad on tulemas,
rasked päevad meile.
Mine! Mine! Anna minna!
Siin ma olen. Võta vastu.
Minema siit!
Katki rebitud, haige, rahutu.
Ilge hing, katkine, suur ja haige.
Vara, liiga vara on see mulle. Käristab jälle lõhki.
Koperdas, ajas kõik üles.
Ütle nüüd! - Jah, kena lugu küll!
Jõi ennast täis. Nii palju jõi, et kukkus pingi alla.
Ja nüüd antakse kõik andeks? Või muidu ei näeks enam vabadust.
Otsustasite loputada, siis loputage.
Näe, tuli.
Lähme!
Salaða, Vitka! Koju!
Emake!
Nad on kõik jalge alla tallanud, laimamise, sosistamise ja irvitamisega.
See hüljatud, katkine, haige,
rahuta jõuetu hing.
Lase mul minna.
Oma emakesele külla, minu kodukohta.
Igatsen teda.
Kus sa elad, tütreke? Kuidas sinna saad? Kuidas räägid temaga?
Aga ma lähen ja ütlen: "Draakon, draakon, ava mulle uks!"
Siis vesi läheb laiali, avaneb koridor.
Järsk trepp.
Kes arvab võivat mu last lollitada või piinata
ja siis peita end sügavas põrgus, keevas vaigus ja kuumuses,
ei aita tema võluvõim.
Tema trikid ei aita teda, tema kavalused ei aita teda.
Las heidab pikali ja jääb igavesse unne,
las ta silmad lõhkevad, et ei näeks taevast ega maad.
Las ta kondid mädanevad jälkuses. Põrgupõhja su ema!
Nüüd sa sinna enam ei lähe.
Jõevähk, merivähk, jookse, lama põhjas, punnsilmne.
Meid mäletatakse, meid mäletatakse.
Jutustas Pastella